DIVENDRES
220313 – REUS, ALAN-ZAHAR (LESAKA)
Hem sortit de Reus
a les 17:45 hores i hem arribat a Lesaka passades les 23:00 hores. Pel camí hem
trobat pluja i la veritat és que no massa trànsit. A l’arribar, la mestressa de
l’Alan-Zahar –la Sebe-, ens ha vingut a buscar a la gasolinera de l’entrada per
conduir-nos a casa seva. Tot i ser de nit l’entrar a l’apartament i veure amb
la miqueta de llum que hi havia l’entorn en el que estàvem ens ha fet sentir
especials. La il·lusió que es fes de dia i ho poguéssim gaudir en llum de dia
anava en augment. Ens hem fet una sopeta en l’acollidora cuina i sense més
dilació hem anat a dormir somniant en l’endemà. De fons només senties el brogir
constant de l’aigua del Bidasoa.
DISSABTE 230313
– LESAKA, ETXALAR, ZUGARRAMURDI, SIDRERIA, IRUN
M’ha despertat el
xiuxiueig frenètic dels moixons amb la primera llum del dia. No he dormit massa
bé, per variar. Sempre que canvio de llit costa una mica però a més avui he
tingut diversos somnis que m’han desvetllat –com per exemple que em fotien el
cotxe-. Després perquè em sentia intrigat pel que ens trobaríem al llevar-nos
en el nostre entorn. I què ens hem trobat? Ho definiré en una paraula molt
bonica: pau! Unes valls amb pendent suaus verdes. Només treure el cap al porxo
al davant mateix de l’apartament hi ha un petit galliner amb un munt de
gallines i conills que tomben i fan el que volen. Un petit rierol que
descendeix serpentejant muntanya avall i que permet als propietaris recollir
una aigua boníssima per beure i que permet també recollir-la per fer-la servir
de nevera natural; concretament, per refredar les sidres. A la part de sota el
riu Bidasoa constant baixa deixant a banda i banda un paratge ben bucòlic.
Hem agafat el cotxe
i hem anat a Lesaka a esmorzar. És un dels pobles que forma part de les
anomendes Cinc Vil·les-Bortziriak (Arantza, Igantzi, Extalar, Lesaka i Bera).
El travessa una mena de canal anomenat regata Onin. Imponent al seu pas sobresurt
el Palau Zabaleta, amb clara forma de castell. Al centre pots veure altres
palaus barrocs com el de Marichalar. A la part més alta s’aixeca l’església de
sant Martí de Tours (segle XVI, amb elements renaixentistes i barrocs).
Presenta el terra enfustat i té un gran retaule daurat.
A la sortida del
poble ens ha aturat la Guàrdia Civil en un control que feia por la veritat.
Hem seguit avall
fins arribar a Etxalar. Allà la vall va obrint-se una miqueta més i la veritat
és que guanya en encant. El poble en si té un atractiu que el fa únic. A la
part del darrere de l’església de l’Assumpció hi ha unes antigues esteles
funeràries en forma de disc que sobresurten del que fou el vell cementiri. Són
arrodonides i estan perfectament arrenglerades. Al costat de l’església un dels
llocs més concorreguts d’aquestes terres: el frontó i escampats per les
portalades de les cases del poble vells escuts de famílies prestigioses de la
zona i inscripcions damunt de les portes amb els noms i els anys de la
construcció. Les cases, igual que a Lesaka, destaquen per ser blanques de façana.
Damunt d’elles s’hi poden combinar diversos colors per pintar les parts
enfustades que sobresurten. En destaquen el verd, el vermell i el gris. Quasi
totes elles estan ben decorades amb finestrons ben pintats i darrere els vidres
cortinetes blanques fines. Un altre tret característic és que en molts racons
hi trobes llenya guardada per l’hivern i el fred.
Al llarg del dia
d’avui hem pres dues decisions ben reeixides. La segona ja la veurem més
endavant. La primera ha estat triar la carretera que enllaça Etxalar amb
Zugarramurdi. Ascendeixes per diversos ports de muntanya no molt alts però que
tenen un fort desnivell pel que fa a la carretera. A les carenes, arbres de
fulla caduca i ben a tocar de la carretera boscos de castanyers i de plataners
amb prats verdíssim replets de cabres en pastura. Hi ha milers d’imatges inesborrables.
El poble en si no
té massa cosa. Simplement veure’l aixecar-se en blanc, vermells i tocs de pedra
grisa per entre els verds prats. El que si tenen interès són les coves de les
bruixes. Hi un museu de la Bruixa però val pena pagar els 4 euros per persona
per baixar fins a les coves on es diu que hi tenien llocs aquelarres de bruixes
i altres rituals. La inquisició va deixar la seva empremta al poble fent
executar gent per heretgies. El recorregut és de dos quilòmetres. Primer baixes
fins a baix del riu i entres per la part del darrere d’una cova immensa de 120
metres de llargada per més de dotze d’alçada i 10 d’amplada. Impressionant! Fa
uns anys s’hi van trobar restes prehistòriques. La veritat és que hi podria
haver viscut tot un poble sencer. Pel que es veu fou part d’un recorregut que
es feia servir per fer contraban.
SIDRERIA – SAGARDOTEGIA
Hem tornat a Lesaka
i hem gaudit de la segona elecció genial del dia. Si la primera era un caramel
per a la vista, aquesta segona ha estat un plaer per a la vista l’oïda,
l’olfacte, l’estomac i el que faci
falta. Hem anat a la Sidreria Lindduren a fer el Menú de Sidreria. De primer et
porten la típica truita de bacallà amb allets tendres i julivert. De segon dos
talls generosos de bacallà cuinat al forn amb pebrotets vermells i verds. I de
tercer el plat fort: 900 grams de xuleton de bou. Com hem xalat, nen. I
mentrestant tu mateix t’aixeques i tu mateix et serveixes de les diferents
botes amb aixeta que hi ha al teu voltant. A nosaltres la sidra que més ens ha
agradat de les botes ha estat la del Xalvador. L’amo, amb els seus amics, s’han
aixecat i han obert una porteta que duia a una sala. Resulta que era la sala on
fan la sidra i on l’emmagatzemen en bidons d’acer inoxidable. Aquella ha
resultat ser la més bona, concretament la Iparretxe. A l’acabar (amb la panxa
ben plena) ens hem aturat una miqueta al solet; s’estava de conya. Però quèiem
de son i tonteria, de manera que hem tornat a la nostra caseta a Alan-Azahar i
hem fet una bona becaina.
Per tancar el dia
hem anat a donar un tomet per Irun. Res de l’altre món. Només hem vist la plaça
de l’ajuntament amb l’edifici consistorial i uns carrers molt semblants als de
Logroño o Pamplona. Això si, la gent abocada als bars –com si ho regalessin- en
unes immenses aglomeracions per prendre un vinet o fer una tapa. No hi estem
acostumats.
Ah, i per sopar pa
amb oli i formatge! Continuem tips!
DIUMENGE 240313 – BAIONNE, BIARRITZ, SAINT JEAN DE LUX, HONDARRIBIA
El dia va néixer
amenaçador. Hi havia una espessa boira posada al damunt de les muntanyes però
al final el dia va resultar esplèndid i fins i tot podríem dir calorós.
![]() |
Entorn Alan-Zahar |
En menys de mitja
hora vam arribar a Baionne. Realment és una ciutat important i que no et deix
indiferent. Primer de tot vam fer cap a la immensa catedral de santa Maria, d’estil
gòtic (construïda entre els segles XIII i XVII per Émile Boeswildwald) amb dues
grans agulles que sobresurten ben amunt. Com sol passar amb aquests grans
edificis et pots perdre en milers de detalls: les gàrgoles, les agulles, els
contraforts, els finestrals... però sobretot per la immensitat del creuer i
l’alçada inacabable. Al costat hi ha un claustre també d’estil gòtic amb gran
obertures si amb un sistema de columnetes amb molts motius bàsicament vegetals
en els seus capitells. Des del claustre obtenim la millor vista de les agulles.
L’estil de les
cases dels voltants canvia una mica tot i que es manté la tònica de la Regió de
l’Aquitània, del País Basc i Navarra. A les 11:30 hores a la façana de la
catedral es va procedir a la benedicció dels rams, ja que érem diumenge de
Rams. En Francès el mossèn es va dirigir als feligresos que –tot s’ha de dir-
amb no massa passió vaig bellugar una mica les ramés bàsicament de llorer que
duien. Després van anar entrant per portalada major cap a l’església per fer la
missa. Curiosament, per segon any consecutiu passen el diumenge de Rams a
França.
Havent acabat la
benedicció es va sentir una enorme sorollada que venia de la part baixa, la que
toca als rius Nive i Adur. Allà vam detectar uns senyors que caminaven
arrenglerats a grans passes i que feien sonar uns grans escallots; són els
Joaldunak (surten d’Ituren i Zubieta per carnavals) . Estaven envoltats d’un
munt de gent que s’aglomerava al voltant de l’ajuntament de la vila.
Majoritàriament parlaven basc i anaven amb una indumentària similar. Celebraven
o més ben dit participaven d’una gran cursa basca amb final a la ciutat. Per cert, des de la zona de l’ajuntament es té
una vista de la catedral i les cases a sota ben bonica. No vam marxar sense
acostar-nos la fortificació que hi ha via antigament a tocar de l’església i
per contemplar que la ciutat estava aixecada i ben protegida per una
llarguíssima muralla que la rodejava.
Vam seguir per la costa fins arribar a
Biarritz. La veritat és que és una ciutat no massa bonica. L’únic encant que té
es veure una de les platges que té ven a tocar les roques i el far a l’altra
punta. De fons el Cantàbric si agafes com nosaltres un dia mogut a nivell
d’onades és un gran espectacle. Hi havia un munt de surferos esperant que
vingués l’onada ideal per volar amb la seva força. No et deix indiferent! Des
de la part més alta de la ciutat, ben a tocar del mar, tens una vista preciosa
de la costa francesa abrupta i blava fins que s’endinsa en el País Basc i es
perd en l’horitzó.
És una ciutat
costanera en la que mereix donar-hi un tomet especialment a la zona del port i
al voltant del carrer major que s’allarga a tocar de l’església. Es repeteixen
els colors i la forma de les cases amb blancs i vermells, però cal ajuntar-hi
palaus d’estil neoclàssic francès; en especial el de Lluís XIV a la plaça que duu el seu nom.
Aquest si que val
la pena. En pocs quilòmetres et plantes a Hondarribia; possiblement un dels
poblets més bonics i més típics de la costa cantàbrica. Salvant les distàncies
el podríem comparar amb el nostre Cadaqués o similar. Els ingredients són: poble
amb port de pescadors a la part baixa, poble alçat i fortificat a la part alta,
estructura de les cases típica de Navarra i el País Basc, Ciutadella que
envolta el poble, església gòtica impressionant, carrerons estrets, petits
palauets i a dalt de tot el castell fortalesa avui en dia parador nacional.
A l’altra banda del
port pots aparcar en un lloc habilitat. Des d’allà accedeixes a una de les
antigues portes d’accés a la muralla amb el campanar que no deix de treure el
cap per damunt de la vella arcada. Darrere de la mateixa et trobes un carrer
dret amb cases típiques alternant amb cases de pedra més majestuoses, totes
elles amb els seus escuts de les famílies o de la zona (alguns més grans i
altres més petits segons la categoria de la família). I per damunt de els
edificis, al fons hi sobresurt al lateral dret l’església en pedra de l’Assumpció.
Acabes de pujar per la costa i arribes a la zona del parador (antiga
fortalesa), que s’obre en una bonica plaça. En un dels costats hi tens el mar a
baix de tot i l’altra banda una de les estampes més boniques i característiques
de la zona: cinc cases típiques arrenglerades amb els seus balcons i els seus
finestrals enfustats i cadascun d’ells amb fustes pintades alternant aquests
colors; d’esquerra a dreta: marró clar, blau, verd, marró fosc i vermell.
Cadascun d’ells compten amb flors als balcons que encara fan el seu encant
major.
Des d’allà mateix
agafes un dels carrers que fa baixada i en un dels laterals et trobes la plaça
del castell. En ella s’hi combinen casetes típiques amb arcades medievals de
pedra, cases ornamentades amb totxo, escuts heràldics... L’element comú entre
ells és que a la part baixa hi ha arcades, per tant parles d’una plaça
parcialment porxada. En una de les puntes hi trobem un altre dels antics
accessos al nuclis a traves d’una
portalada enorme i vella.
DILLUNS 250313 – Iruita, Elizondo, Aintzialde, Arizcun, Bozate,
Amaiur, Urdax-Urdazubi, Serralada Izpegi, Erratzu, Gorostapolo-Xurroxin,
Alan-Zahar Apartament 2.
Així com els dos
dies anteriors ens havíem llevat amb bon temps, avui la veritat és que el cel
era amenaçador i al final s’ha acabat acomplint la màxima del Pirineu: tarda
pluja!
Arribes a una plaça
rodejada de palauets que varien dels segles XV al XVIII. Per sobre de tots ells
en destaca la Casa Palau de Jaureguia, actualment visitable, amb la imponent
forma de torre fortificada. Els altres palaus destaquen per contenir escuts
familiars a les seves façanes. L’església de sant Salvador recorda altres temps
més gloriosos.
Ve a ser la capital
de la vall, de fet és el lloc on hi trobes més comerços. Al peu de la
carretera, abans de l’ajuntament, hi ha un forn (l’Artesana) petitet on fan un
pa tradicional boníssim. Val la pena donar un tomet des de l’ajuntament (d’estil
decimonònic), tot passant pel carrer Jaime Urrutia –amb palaus a banda i banda
(Arozarena, Arizkunenea...) fins al pont que passa per damunt del riu Bisadoa,
aquí dit Baztan (d’aquí el nom de la vall de Baztan). L’església és moderna i
està dedicada a sant Jaume. De fet aquesta és una zona de pas del camí de sant
Jaume.
Constitueix un
conjunt de cases disperses per la muntanya. És més per l’atractiu que mereixen
les seves terres verdes engalanades amb separacions amb tanques de fusta, les
cabres tranquil·les i els cavalls o les vaques pasturant... Si vols definir la
pau ho pots fer aturant-te a la part més altra d’aquest ascens, puntejat per un
tram del camí de sant Jaume. Fins i tot hem trobat una gallina que ha fet anar
més lent el cotxe ja que “la senyora” passava pel bell mig de la carreterona.
Ascendeixes una
miqueta més, quedant-te les muntanyes més altes i encara amb neu, darrere teu i
d’endinses en aquest nucli. Puges pel seu carrer principal des de la plaça i en
destaquen dos edificis: l’església de san Joan Baptista amb unes curioses
inscripcions en les lloses del terra i amb un retaule força important daurat i
una mica més amunt, el convent de Nostra Senyora dels Àngels. A l’estar una
miqueta aixecat el poble, tens una vista privilegiada de la vall. A les façanes
de les cases hi pots veure escuts familiars amb el símbol barrat en l’escut del
Baztan.
Era antigament un
barri de Arizcun. En ell hi van viure el Agotes,
una mena de grup social marginal, segons el que sembla perquè patien una
malaltia semblant a la lepra. Aquesta gent va ser rebutjada i es van anar
refugiant en aquesta localitat.
És un dels llocs
amb més simbologia de la zona. Accedeixes al nucli per una arcada que data del
segle XVII. De fet el poble va representar un dels darrers intents per
aconseguir la independència del regne de Navarra. A la part més alta hi ha un
monòlit per recordar-ne l’efemèride. Tot baixant per la costa pots veure
diferents edificis interessant com els palaus Arretxea o la Casa Arriada.
L’església està dedicada a l’Assumpssió.
Una localitat ja
sorgida al segle XI, que va destacar pel seu monestir dedicat a sant Salvador.
Per entre els seus carrers hi circula aigua, molta aigua. Encara se’n conserva
el vell molí. Avui en dia però l’encant se l’emporten les coves que hi ha al
volant i l’exposició d’escultura del claustre del convent. Hem dinat a cal
Montxo: llom i hamburguesa amb acompanyament de patates i tomàquet. Genial!
D’allà hem entrat a
França per donar el tomet i tornar a Elizondo. El tema ha estat en que hem
hagut d’ascendir fins al coll d’Izpegi a una alçada concretament de 690 metres.
Les vistes des d’allà dalt, encara en territori francès, són excepcionals, en
un contrast de verd dels prats amb els arbre pelats i el terra vermellós.
La carretera de dos
carrils que tens des de França s’acaba convertint en una acomplexada carreterona
petitona per on descendir fins al Baztan.
Després de molts
tombs, hem fet cap a Erratzu on alternen “caserios” i palauets com el
Apeztegia. Val la pena acostar-se a l’església dedicada a sant Pere amb el seu
claustre-jardí al que pots accedir en aixopluc.
Avances una miqueta
més ascendint fins a Garastopolo. Des d’allà surt un caminoi empredrat que
descendeix vertiginosament fins al naixement del riu Baztan. El punt més
emblemàtic, després de caminar un quart d’hora, és poder acostar-te a la casada
del Xorroxin. La veritat és que se’t talla l’aler en veure la força amb la que
baixen aquelles aigües.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgpgZ-MnpDLBKTckLOMnE4Mb4_4vuqoNYpngqopQRilojgRfPOezpcg4_fvag-361jYmb3DkzylUFbCG0th53p8aeJYSDZzOcoMiULNfHy127LBbUP2FWyHzduiu4AYMF-QhDdozVs0r50/s1600/11+-+Gorostapolo+Xoroxin+250313+%2813%29.jpg)
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgEZbrgoJISmibEV3lRTuR0mCnqjfthtgGZxZFjy4pjGEzyGp9LHbQwiBtUP_FQHAz8SPfEC7SCyPQhcAk2746IHiwJn5GmOmbQ5Es5qciquIcvbpNYxH_IwoGme0pC3d_X9uCmKxkAedU/s1600/11+-+Gorostapolo+Xoroxin+250313+%2825%29.jpg)
Hem arribat cansats
a casa, mullats i amb ganes de no fer massa cosa, més que treurens la roba
mullada i descansar! Al final hem canviat d’apartament i ja estem al nou; una
passada també.
DIMARTS 260313 - Igantzi, San
Juan de Xar, Arantza, Lesaka, Collado i embalse Andara, Oiartzun, Donostia,
Zubieta, Santesteban
Els pronòstics eren
catastròfics: havia de ploure tot el dia. La veritat és que tot el dia ha estat
cobert però al final només ha pampalluguejat una mica al matí i prou. Per cert;
un dia de moltes alçades.
És un poblet d’uns
sis-cents habitants en el que sobretot hi destaquen els prats de l’entrada del
poble. Nosaltres i hem estat de pas ja que on volíem anar realment era a San
Juan de Xar.
Passat el
quilòmetre quart de la carretera que uneix Igantzi i Arantza, abans d’un tomb
trobes una arcada de la que hi surt un caminoi ben atractiu i planer que voreja
el riu Landanda Arrata Ibaia. Al costat, fent pujada, un camí ben empedrat
ascendeix fins a les portes de la cova. Nosaltres hem agafat el camí planet.
Ben aviat trobes una fonteta amb tres rajos d’aigua fresca boníssima. Diuen que
és miraculosa. De fet als voltants hi ha diversos mocadors i teles de roba de
gent que n’ha begut. L’entorn és impressionant, en realitat és una reserva
natural farcida d’un arbres protegits que es diuen carpe (Carpinus betulus).
Són uns arbres amb un tronc immens de base i altíssims. Allà mateix hi tens un
panell explicatiu de la zona. Des d’allà baixes per unes escaletes i després
d’obrir una porteta de ferro entres al recinte de culte. La màgia comença
llavors ja que la capella està picada a la roca i per la part del riu està
descoberta. A sota de la mateixa roca mare hi trobem un altaret petit i al fons
una imatge de pedra de san Joan.
Continuant per la
carreterona sinuosa hem arribat a Arantza. És un poble que s’eixampla cap a
l’interior de la vall, no sembla tan gran. En destacaria quatre coses: els
prats empinats de davant del poble amb les seves cabretes que es veuen ben
petitones, l’església de l’Assumpció, l’edifici de l’ajuntament i l’escut del
municipi que està repartit per moltes cases del poble. Té quatre parts. A dalt
a l’esquerra hi ha dos llops i dos fletxes blaves. Al costat hi ha una creu
blau cel que sobresurt damunt dels núvols. A sota a l’esquerra hi tenim les
cadenes daurades de Navarra sobre vermell i finalment, a la part dreta hi ha
una alzina i per sota dos esclops.
LESAKA
D’allà hem reculat
fins a Igantzi de nou per agafar una carreterona estreta per primer ascendir un
fort pendent per acabar baixant fins Lesaka. Hem entrat al poble per un lateral
descobrint uns quants edificis més majestuosos en altres temps.
COLLADO I EMBALSE ANDARA
Hem sortit per la
part dreta i hem agafat la carretera que duu a Oiartzun. És un trajecte llarg
ja que són força quilòmetres amb tombs constants però paga la pena especialment
quant arribes al coll d’Andara (amb boscos de diferents espècies, prats verds,
prats assecats en tons vermellosos, pinedes, avets...). De veritat que és
impressionant. Quan ja has baixat et trobes l’embassament d’Andara. Cal
aturar-s’hi i emmirallar-s’hi. Si, dic emmirallar-se perquè realment l’aigua
està tan quieta que hi veus reflectit tot el que hi ha a la vora.
Va bé per aturar-se
una estona i estirar les cames una mica. El centre neuràlgic el formen la casa
consistorial del segle XVII, amb les seves arcades i amb un frontó dins d’elles
(en aixopluc, doncs), i la parròquia de sant Esteve del segle XVI amb el seu
campanar i la seva forma fortificada.
En pocs minut hem
fet el salt fins a Donostia. És una ciutat que realment et deix petjada cada
que la visites i que en moltes coses, especialment en la distribució dels
carrers, recorda Barcelona (i és que també té un eixample, segle XIX). El
primer que hem anat a veure és la catedral del Bon Pastor, d’estil gòtic i
construïda el 1897, de la que en destaca sobretot l’enorme agulla campanar.
Just a l’altra punta del carrer hi tenim –cara a cara- la basílica de santa Maria (segle XVIII), des
d’on hem iniciat el nostre recorregut per la part més antiga. La plaça major
n’és el símbol. El curiós del cas és que els balcons de les cases estan
numerats i se sap per quina raó. Doncs perquè antigament s’hi celebraven festes
taurines i es llogaves localitats a dalt dels balcons. Curiós no! És una plaça
que recorda la plaça del Rei de Barcelona amb les seves faroles típiques i les
arcades inacabables. Ben a la vora hi tenim l’església dedicada a sant Vicenç
construïda a partir del segle XIV i remodelada el XVI. Precisament per entre
aquestes carrerons hi pots trobar tot tipus de llocs per menjar i prendre
alguna cosa. Res no et deix indiferent. Com sempre un montadito –o dos- i un
xicolí (gotet petit de vi o de cervesa) són les especialitats de la gent de la
zona. Nosaltres hem optat per anar a fer un menú. I la veritat és que hem fet
una grandíssima tria. Hem dinat al Restaurant Pollitena (carrer san Jerónimo)
un menú del dia per 12,50 euros. De primers crema de verdures i llenties. De segons
pollastre rostit i bistec. De postres maduixes i arròs amb llet. Pa, vi i
aigua. No es troba això.
Ben al costat del
nucli mereix una mica d’atenció el port de San Sebastià i just una mica més
enllà l’actual ajuntament on antigament hi havia el Casino. I allà és
imprescindible que dediquis una estona a seure i contemplar el Monte Igueldo i
la platja de la Conxa (li diuen així perquè des de dalt té forma de conxa).
Just a l’altra part hi tenim el riu Urumea amb els bonics ponts que et permeten
traspassar d’una banda a l’altra com el Pont de Maria Cristina.
Som rurals i com a
tals hem fet tot un descobriment: Zubieta. Per accedir-hi has de travessar el
pont de dos ulls que passa per damunt del riu Erreka. Un cop ets dins al poble
l’església et queda a dalt de tot aixecada dalt d’un turonet, sobresortint per
damunt de les cases antigues del poble. Aquestes solen ser en blanc les façanes
i amb ratlles vermelloses que les travessen. De totes maneres en aquesta zona
també hi ha cases de pedra. De la mateixa manera es veuen moltes més arcades
que no pas en altres llocs. Impressionen les balconades de fusta i els
allargaments de les teulades també amb fusta treballada. Les velles cases del
nucli estan plenes de detalls que ens el faran recordar per sempre més: panis
penjat al costat de les portes, torretes i verd arreu, hortets cuidats a tocar
de les cases, terres empedrats amb còdols de riu a les entrades, molta llenya
apilada, portes antigues...
La darrera etapa
l’hem cremat a Santesteban. Al municipi s’hi ajunten les aigües de diferents
rierols que van a parar al Bidasoa. La part antiga del nucli la veritat és que
impressiona ja que si et fixes bé en el que ens ensenya et fa recular fins el
1500 on el poble va gaudir del seu màxim esplendor amb cases senyorials que
envoltaren l’església dedicada a san Esteve; on per cert encara es conserven
unes espitlleres per on devien defensar-se dels enemics. Hi predominen les
arcades, ja siguin de volta i algunes d’elles apuntades, igual que molts dels finestrals.
DIMECRES 270313
– LESAKA-SARAGOSSA-REUS
Amb una gran
recança i tal com vam arribar –amb el cel tapat- ens hem acomiadat de Lesaka i
sobretot de la casa Alan-Zahar. Ens hem llevat i hem fet les maletes però el
primer que he fet ha estat apartar la cortina de la finestra per observar per
darrera vegada aquesta verdor, les cabretes, els conills, el Bidasoa... La
veritat és que han estat uns dies excel·lents i hem trobat la tranquil·litat
que buscàvem. Ens hem acomiadat de la Sebe i hem sortit una mica tristos per la
via verda en direcció a Pamplona. Als pocs minuts ha començat a ploure.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEi0nTwuyhVoCLMLHqfqPW_-sboUfDhNbTxWtYjeSx6AWe_MIAsVALsVYYK2cgLTzK6H_aVGv00fXQBpi8s9SVzmRm2qrAr_aKx6UNcZomyKQkZEVpMKdGoBeG-WUKY6zfDSh6Eo4pOPvY8/s320/01+-+Saragossa+270313+%2832%29.jpg)
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiE96RB3RA6w77aChudeWXGYULR0P80D1k6PNNHLUZsZPwSoWgF0ML5OTMmxReWBdfX71TDQBfN9FwVK7qWfVkAvxPu9XMa7iJrqzgmabq2roHrRpInl6VmI-wU0xBq6aVWy08cudgu5jo/s320/01+-+Saragossa+270313+%2822%29.jpg)
Al cap d’una bona
estona, a l’hora de dinar, hem arribat a Saragossa. I què pots fer a Saragossa?
Doncs anar a veure la Pilarica, donar un tomet pel centre –preciós-, entrar i
perdret pel carrer del Tubo –i fer uns montaditos-, esquivar les gitanes que et
volen llegir el futur i buscar un bon lloc per dinar. Hem menjat la mar de bé.
De primers bledes amb patata i pèsols. De segons entrecotte i pollastre a la
planxa. I de postres iogur grec natural i arròs amb llet casolans. Bueffff! Un
bon final de festa. Abans de marxar de la ciutat, ens hem acostat al gran Ebre.
El cert és que les darreres pluges fan que baixi ufanós. Iblama
Cap comentari:
Publica un comentari a l'entrada